- Один-нуль. - Один-один.
Ламберте!
- Тууре, ти обганяєш мене. - Я набагато швидший.
Спробуй, дожени мене.
Ти від мене не втечеш!
Стій, а то гірше буде.
Я вб'ю тебе.
Ламберте!
- Закладаємося, що я залізу з першого разу. - Вперед.
Чуєш? Дивись.
Чекай.
- Що ви тут робите? - Нічого. Просто гуляємо.
З цим клишоногим?
- Припиніть. - Стули пельку, слизняку.
Відчепіться від нас та повертайтесь до свого селища.
- Він же несправжній. - Ламберте, біжи!
І куди це ти зібрався?
- І що ми з ним зробимо? - Давай прив'яжемо його до рейок.
Я вас дістану, шмаркачі.
Диви, який швидкий.
- Де вони? - Біжімо, хутчіш.
- Куди вони поділися? - Вони зайшли сюди.
Тут темно.
Сюди.
- Пішли. - Зачекайте.
Я вас ще дістану!
Тууре, вони забираються геть.
Тууре?
Тууре, ти чуєш мене?
Я тут.
Туур.
- Ну що, ти в порядку? - Так.
Нічого собі! Подивись на це.
- Що там? - Тут хтось спав.
- Що сталося? - Нічого.
Щури.
Тууре, ходімо.
- Що ти знайшов? - Книжку коміксів.
Вона англійською.
Андрев.
Тууре, чуєш...
Ті хлопці пішли. Забираймося звідси.
Горизонт чистий. Ходімо.
Про це місце нікому не слова, гаразд?
Але ми дізнаємося, хто був там, унизу.
- Я перший до селища! - Так, аякже.
Наступного разу, коли ми зустрінемось з ними, я їх просто пристрелю.
СЕКРЕТИ ВІЙНИ
- Трохи схоже на Бельгію. - І Гренландію.
- Я до тата. - Бувай!
Тату!
- Знаєш, що ми... - Іди додому. Я зараз прийду.
- Геть звідси. Я перший. - Ні.
Мамо!
Катрінхен, відійди!
- Ю-ху, я закінчила! - Лео, ти сходиш?
- Зараз черга Туура. - Ні!
- Але ж минулого разу... - Не сперечайся. Тууре, вперед!
Я закінчила!
Хлопчику, ти прийшов за мною?
У тебе таке гарне біле волосся.
Ми збираємося на ярмарок.
Настріляємо призів.
Ходімо.
Знову?
Ти був у печері?
У Віттемана забрали всіх свиней.
Тримайся подалі від печер. Ти можеш в них заблукати.
Я не заблукаю. Я знаю усі ходи.
Тату, міг хто-небудь жити в печері?
Тримайся від печер подалі!
Ми ж домовлялися.
Правда. Не ходи туди більше. Чув?
І крапка.
Отче наш, що єси на небесах!
Нехай святиться Ім'я Твоє...
...нехай прийде Царство Твоє...
...нехай буде воля Твоя, як на небі, так і на землі.
Хліба нашого насущного дай нам сьогодні. І прости нам довги наші...
...як і ми прощаємо винуватцям нашим.
І не введи нас у випробовування, але визволи нас від лукавого.
Амінь.
Вуглик уже надворі. Давайте швидше.
- Тримай мене за руку. - Британці летять звільняти нас!
Ні, британці летять бомбити Німеччину.
Ми розмажемо вас! Ми розмажемо вас усіх, фрици!
Помовч! Помовч!
Тууре, ворушись!
Люди, хутчіш!
Ворушіться. Ворушіться.
Обережніше. Хутчіш всередину.
Не падайте, не падайте.
Яка паскудна погода. Заходьте всередину. Хутчіш. Всередину.
Покваптесь!
- Заходьте. Всередину. - Люди, швидше.
Усі тут? Де Роланд?
- Дізнався щось нове про печеру? - Не патякай.
Феєрверки. Це ярмарок, точно. Ви теж підете?
- Феєрверки... - Ярмарок...
- Чекайте... - Коли ви зайдете до нас на гостину?
На цей випадок у нас є пляшечка шнапсу.
Наступного тижня.
- Чудово. - Гаразд.
- Добраніч! - Добраніч!
- Тууре. - Ходімо.
- Який же в того Роланда дурнуватий стрій. - Це його справа.
Це гітлерюгендівський стрій! Найскенс хоче вислужитися перед німцями.
- Тато теж працює на німців. - Він ветінспектор.
Це його робота, і хтось має виконувати її.
Марш у ліжко. Ти теж.
- Кретин! - Ти що?!
- Тату? - Так? - Чи може хтось...
У ліжко, негайно. Тобі треба виспатися.
- Я більше не хочу ходити до них! - Ми всього лиш вип'ємо по чарці.
Буде підозріло, якщо ми раптом перестанемо ходити до них на гостину.
Можливо, ти маєш рацію, але я не можу більше дивитися на Найскенса.
- На його самовдоволену пику. - Розумію.
Але нам не можна так ризикувати.
Одразу до школи. Учися якнайкраще, сину.
Звичайно. Так і робитиму.
- Тууре! - Гарного вам дня, хлопці.
- Побачимось увечері. - Бувай!
Тато хоче, щоб я вступив до гітлерюгенду, як Роланд.
А ти що?
- А що вони взагалі роблять? - Співають пісень, марширують.
Дивись.
♪ В гітлерюгенді крокують наче гусаки Цьому їх там навчають залюбки ♪
♪ Роланд до них уже вступив ♪
♪ Капелюшок в тої дами якийсь тупий ♪
Шенгу, ти невиправний невдаха.
Є!
- Тууре... - Смерть усім фрицам!
Тууре Рамакерс! Припини це негайно.
Щоб я більше не чув від тебе слова "фриц". Ясно тобі?
Залишаєшся після уроків. До класу. Швидко!
І всі ви. До класу. Давайте, давайте.
Тууре, скільки буде 360 мінус 42?
- Ти знову не слухаєш? - Триста...
Що ж. Хлопці й дівчата, пане вчителю...
Це Маартхен Дріссен, племінниця Холтерманів.
Вона поживе в них деякий час.
І ходитиме до нашої школи.
Гаразд, Маартхен, сподіваюся, тобі сподобається в нас.
Учителю, діти...
Іди сідай поруч з Леннеке.
- 318. - Надто пізно..
- Але ж я... - Що?
"Я не повинен казати "фрици"".
"Я не повинен казати "циці"".
Що?
Звідки це в тебе?
- Ви нишпорили в...? - Неважливо. Де ти це взяв?
У печері.
Скільки разів тобі повторювати!
- Ходити там одному - небезпечно. - Я був не один, я був з Ламбертом.
Там ще багато всього. Тату, там хтось жив.
- Це не твоє діло. - Але ж...
Ти чув, що тато сказав. Іди до себе.
- Підеш у печеру? Зі мною? - Тобі ж заборонили, забув?
- Плювати. - Ламберте?
- Що ти робиш після школи? - Я... Я...
- Він іде зі мною. - Ми йдемо в печеру.
В печеру?
У вас тут є печери? Ніколи їх не бачила.
- Можна з вами? - Це дуже далеко.
- Нічого. - 6 годин пішки.
Я легко можу пройти й 10.
Чого ти дурієш? Вона ж ніколи не бачила печер.
А мені що з того?
- Вона дуже мила. - Їй не можна бачити наше секретне місце.
Звичайно, що ні. Я при своєму розумі.
Диви! Камінний потяг!
У вікно.
- Клас! - Бачив? Я влучив тричі!
Ну все, ходімо.
- Ідеш? - Так.
Ходімо.
Сюди.
Нагору.
Ходи тут довжелезні. На кілька кілометрів.
Схоже на лабіринт. Якщо заблукаєш, ніколи дороги назад не знайдеш.
- Нічого собі! - Так, це вапняк.
Утворений з численних скелетів морських тварин. Мільйони років тому.
Ідеш? Здається, ти хотіла побачити печеру.
Тримайся поряд.
Сюди... здається.
Тримайся одразу за Тууром.
Інакше ти труп.
Твоє тіло буде повільно розкладатися.
А черви об'їдять...
...твій скелет...
...дочиста!
- О, ні! - Що таке?
Тууре?
Тууре, що сталося? Запали свічку.
- Сірники скінчилися. - Що?
Без світла ми не вийдемо.
- У тебе є сірники? - Ні.
Візьміться за руки. Зробимо ланцюжок. Тільки не відпускайте.
- Це твоя рука? - Ось.
Тууре, де ти?
Тууре?
- Тууре? - Народ, я тут.
- Ти в порядку? - Так. Ходімо.
Ти врятував нас.
А то б черви об'їли наші скелети дочиста.
Якщо я хочу потрапити на Олімпійські Ігри, то маю набагато більше тренуватися.
- На Олімпійські Ігри? - Так.
Прийдеш подивитися?
Тільки якщо ти виграєш золото.
Не розповідай моєму татові. Йому це не подобається.
Вони шукають втікачів. Ось чому вони обшукують місцевість.
Тут є щось на зразок руху опору, який допомагає людям.
Рух опору?
Я так і знав.
Про що?
Ти розмовляєш німецькою?
Ні, не зовсім.
- Але ти зрозуміла те, що він сказав. - Моя бабуся - німкеня.
- Бабуся - німкеня? - Так. І що з того?
- Тоді вона є фрицем. - Була. Вона померла.
І вона не була фрицем. Вона була дуже доброю.
Щоб ти знав, не всі німці погані.
Саме так і мій тато говорить.
- Закладемося, що я зможу влучити в димар. - В який з них?
Німці забрали пастора.
Піду поговорю з бургомістром. Я розберуся з цим.
Ти хто?
Маартхен, пані. Я живу в Холтерманів, моїх дядька й тітки.
Вона з Умуйдена.
Справді? Не знала, що в Холтерманів є родичі на півночі Голландії.
Вуглику?
Вуглику? Киць-киць-киць. Де ти?
Вуглику? Вуглику?
Ти ховаєшся, правда? Від німців.
Певно, він у тебе вдома. Ми принесемо його.
- О, ні. - О, так!
І мови бути не може. Ви не підете до будинку тітки Анни.
Відпустіть!
- Що вони роблять з Фонсом та його батьками? - Синку...
- Тууре, повертайся до себе. - Все добре.
- Аж ніяк не добре. Ми повинні допомогти їм. - Не кажи дурниць.
- І хто той чоловік? - Це тебе не обходить. Іди спати!
Вони в русі опору?
Марш нагору.
- Чули, що Фонса арештували? - Так, хтось зрадив їх.
Вони переховували єврея.
Вони ж самі винні, правильно? Не треба було таких дурниць робити.
Ідете?
Не варто так тішитися. Тобі і твоєму таткові-нацисту.
- Шенгу, не кажи дурниць. - Не звертай уваги.
Не слухай їх.
- Привіт, Ламберте! - Привіт!
- Вона закохалася в тебе. - Не сміши мене.
Спитаю в Туура.
- Отаке підійде? - Кладіть он там.
Все добре?
Ворушіться!
- Знаєш, чому він виліз на неї? - Ні.
Вони кохаються. Вони роблять це годинами.
Це будинок моєї тітки.
Зачекайте на мене тут.
Тууре? Ти що замислив?
Вуглику?
Вуглику, ходімо.
Це кіт моєї тітки. Вона дуже за ним сумує.
Дивіться, це дім моєї тітки. Дивіться, це мій дядько Барт.
Це брат мого дідуся. Він помер.
А це я намалював. Я Туур.
Класний!
- Це теж я зробив. - Та ти справжній митець.
Можете залишити собі.
- Ти її вкрав? - А вони вкрали будинок моєї тітки, хіба ні?
Відчайдух!
Дякую.
Ні, дякую.
Ходімо.
Па-па!
- До завтра! - До завтра!
Па-па!
- Яблука? - Так, зараз.
Де кольт?
Кольт?
Синку, дай кухонного рушника.
Ось, яблука.
- Будьте обережні. - Звичайно.
Книга...
Ми повернемося за годину.
Тууре, що ти робиш після школи?
- Нічого. А ти? - Давай нічого не робити разом.
- Підемо до мене? - Гаразд.
Повправляєшся кілька разів - й усе буде добре.
Передавай вітання татові.
Нічого собі! Який величезний!
- Де твоя кімната? - Там, де відчинені вікна.
Я повинна дещо тобі показати.
Ходімо.
Допоможеш мені?
- Ми ж збиралися нічого не робити? - Це набагато краще.
- Що там? - Мій маленький секрет.
Її звуть Белла.
Я думав, усіх свиней мали забрати до Німеччини.
Мій дядько сховав її для мене.
Вона така гарнюня.
Вона у сховку. Ось чому вона досі жива.
Тільки не розповідай нікому про це.
Що таке?
У мене теж є секрет.
Який у тебе секрет?
Я нікому не розповім.
Мої тато і мама...
...і, я думаю, Лео також...
Я думаю, вони в русі опору.
- Вони здогадуються, що ти знаєш? - Ні.
Вони просто роблять все таємно.
Не розумію, чому вони не розповідають мені про те, що роблять?
Які в мене дурні батьки.
Принаймні ти їх щодня бачиш.
Ти дуже сумуєш за ними?
Твоя мама одужає, я впевнений у цьому.
Тоді ти зможеш повернутися додому.
Ходімо.
Що таке?
Моя мама...
Вона не хвора.
І мій тато не поїхав у справах.
Тоді чому ти живеш у Холтерманів?
Оце і є мій справжній секрет.
Тільки ти про це нікому. Обіцяєш?
Нікому-нікому.
Тут я здобула друге місце.
Наступного разу я стану чемпіонкою.
Ми повинні пришивати це на нашу одежу, щоб усі знали, що ми євреї.
ЄВРЕЙ
Тато і мама.
Моє ім'я не Маартхен.
Я - Тамар.
Тамар Кац.
Тамар?
Я мешкаю не в Умуйдені, а в Амстердамі.
Це наш будинок.
- Маартхен? Ти нагорі? - Так. Я зараз спущуся.
Він не знає, що я залишила собі це.
- Не кажи про це нікому. - Звичайно.
Навіть Ламбертові.
- Можна, тепер я. - Так.
Обережніше, а не то ти привезеш сюди міст.
- Можеш опустити шлагбаум? - Опускаю.
- Переведи стрілку. - Ось цей важіль. Чекай.
Зупинись.
- Він це потягне? - Ще б пак.
Вмикай, Ламберте.
Це модель С350. Зроблена в Німеччині, тому дуже потужна.
- Тату? Я одержав новий ранг у гітлерюгенді. - Чудово, синку.
- Вітаю тебе. - Дякую.
Тепер черга за тобою, Ламберте.
Пішли розповімо мамі.
Дріб барабанний скрізь гуде
То гітлерюгенд маршем йде
Тримаєм прапори в руках
Вітчизни нашої це стяг
Гітлерюгенд, гітлерюгенд...
Ходімо, тату.
Гітлерюгенд маршем йде!
Не переживай, все добре.
Дріб барабанний скрізь гуде
То гітлерюгенд маршем йде
Ми, молодь, йдем в руці рука
Вождь і народ, й вітчизна нас чека
Гітлерюгенд, гітлерюгенд...
Гітлерюгенд маршем йде!
Напра-во.
У дворі для всіх - напої.
Ходімо звідси.
Тату, а чому це раптом Найскенс став бургомістром?
Тато твого кращого друга - німецький підлабузник.
- Лео... - Хіба я неправду кажу?
Тууре, ти йдеш? У нас є печиво.
- Хоч на трошки. - Уже час обідати.
Гаразд. Тільки недовго.
- Я не можу заборонити йому. - Можеш. Ти його батько.
Це його найкращий друг. До того ж, хіба це не виглядатиме підозріло?
Усі зрозуміють, що ми не хочемо, аби наш син ходив у гості до бургомістра-колабораціоніста.
- Занадто великий ризик. - Саме тому.
Усім давали печиво.
Я приніс вам...
Що?
Ти дуже погано поводився.
Тобі заборонено гратися з твоїм найкращим другом.
- Про що це вона? - Тууре...
- Оскільки тепер батько Ламберта бургомістр... - Так ось у чому справа?
Нехай Найскенс німецький підлабузник, але Ламберт залишиться моїм найкращим другом. Назавжди!
Що б не сталося. До кінця моїх днів!
Дехто засмутився.
Дурна війна!
Будь ти проклята, війна!
Я бачив дитину, маленьку дитину!
- Що? Де? - Камінний потяг.
Маленька ручка висунулась з вагону і викинула це на рейки.
- Ним перевозять каміння, а не дітей. - Я бачив це на власні очі.
Тату?
Чому в тому потязі була дитина?
- Я не знаю. - Це все твої вигадки.
Впевнений? Тоді що ти скажеш на це?
Якась дитина із селища загубила її.
Я бачив це на власні очі. З вагона висунулася рука!
Тату!
Чому ви ніколи мені нічого не розповідаєте?
Я справді не знаю.
Іноді найкраще знати якомога менше.
Чому ти не граєшся з іншими?
Не хочеться.
Клята дурна війна!
Це травний тракт птахів.
Хлопчики й дівчатка, пане вчителю. Нарешті до нас дійшли новини про Фонса та його батьків.
З ними все добре. Вони у трудовому таборі.
Діти, пане вчителю...
Уважніше.
Мій тато говорить, що трудовий табір - це наче літній табір...
...тільки з парканом навколо.
- А що люди там роблять? - Багато чого. Здебільшого важко працюють.
А той єврей, якого вони переховували, у дещо іншому таборі.
Їх туди везуть потягом, і вони більш ніколи не повертаються.
Тууре?
Тууре, твій кидок.
Тато подарує мені власну залізницю, якщо я вступлю до гітлерюгенду.
Він уже купив мені форму.
Я її ще не одягав.
Слухай...
- Знаєш, що я бачив учора вночі? - Ні.
Привіт, Ламберте, дружок нацистів.
Чому ти не ходиш до німецької школи? Якщо ти так любиш фриців.
- Відчепися від нього, Шенгу! - Не лізь.
- Дай пройти. - Поклич свого татуся.
- Або старшого братика у тому строї. - Думай перед тим, як щось сказати.
Мій тато - головний у селищі.
Давай!
Давай, Шенгу.
Наваляй йому.
- Підлий зраднику. - Відпусти мене.
- Чого ти хочеш?
Припиніть.
- Обоє. Припиніть. - Я ще розберуся з тобою. Зрадник.
Колись ти в мене отримаєш.
- Ти в порядку? - Так.
Що ти хотів розповісти про вчорашню ніч?
- Нічого? - Що значить "нічого"?
Я просто не міг заснути.
Кожен кут 60 градусів.
Отже, загальна сума кутів - тричі по 60 градусів...
...разом 180 градусів.
Ми втрьох грали в карти.
З виразу татового обличчя я зрозуміла, що щось сталося.
Він був дуже наляканий.
Ми мали йти з ними негайно.
Мій тато поспіхом схопив кілька фотографій.
Я сховала їх у шкарпетку.
Нас відвели у величезну будівлю.
Де було багато євреїв.
Трохи згодом вони прийшли і забрали дітей.
Я не хотіла йти.
Але мій тато пообіцяв, що ми скоро побачимось.
І що далі?
Мене привели до лікаря.
Він сказав, що мене звуть Маартхен Дріссен.
Тамар більше не існувало.
Нас відвели на вокзал.
Ми довго їхали.
Я дуже злякалася, коли прийшли з перевіркою німці.
Але я показала їм свої документи.
І назвала їм моє нове ім'я.
Вони повірили мені.
Маартхен.
Ненавиджу це ім'я.
- Воно досить гарне. - Я - Тамар!
- Що це ти робиш? - Дещо для тебе.
Віддам тобі, коли закінчу.
- Лео, закрий штори. - Хіба ми не йдемо до бомбосховища?
До Найскенсів ми більше не ногою. Ходімо.
Тууре.
Чому ви вночі не прийшли до бомбосховища?
Мій тато не вважав це за потрібне.
- Як справи? - Добре.
Ворушіться.
Всідайтеся.
На чому ми зупинилися?
Хочеш погратися з залізницею?
Ні, я сьогодні не можу.
Погано.
- У неділю після церкви? - Так, у неділю після церкви.
Побачимось у неділю!
Сьогодні наші думки разом з родиною Янсенів, яких вивезли до Німеччини.
Молитимемось Господу, аби він уберіг їх від лиха.
Що б не сталося і що б там хто не казав...
...вони залишаться нашими односельцями. Назавжди.
Єдине, чого вимагає від нас Господь у ці буремні часи...
...це єдність.
Лео, припини дуркувати.
Тууре! Що ми робитимемо сьогодні?
Обираєш ти.
- У мене не виходить. - Але ж ти сказав: " У неділю після церкви".
Мені треба допомогти Катрінхен.
Робити домашнє завдання.
- Тобі не хочеться? - Справа не в тому.
- Або ти разом з Маартхен...? - Ні! Я ж сказав, що маю допомогти Катрінхен.
Привіт!
- Агов, я сказав "привіт". - А!
Що сталося?
Нічого. Просто нудно.
Тоді чому б тобі не погратися з Тууром.
Чи йому ніколи, бо він бігає за дівчатами?
Привіт, свинко! Я привела Туура.
Вона щаслива, коли ми тут. Варто лише подивитися на її хвіст.
- Вона постійно в цьому маленькому загончику? - Так.
Випускати її звідси надто небезпечно.
Навіть на трошки?
БУДЬ МУЖНІМ! ВСТУПАЙ ДО ГІТЛЕРЮГЕНДУ!
Наполеон запровадив багато змін у нашій країні.
Наприклад, у нас усіх тепер є прізвища і при народженні нас записують до книги реєстрацій.
Тууре Рамакерс...
Чим переймався Наполеон?
Нещасними маленькими дітьми.
Ти знову неуважний на уроці.
Залишаєшся після занять.
Це дуже корисно для кицьки.
Тітонько, спершу самі поїжте. Тітонько?
У Северийна забрали корів.
У селищі взагалі не залишилося худоби.
Усі загони Гітлерюгенду Південного Лімбурга вирушають до Маастрихта.
Хочеш поїхати, Ламберте?
- Знов немає ковбаси? - Її ще довго не буде.
Усе для німецьких солдатів. Їм потрібні сили для боротьби.
Ну, у Холтерманів є товста свиня.
Цікаво.
Роланде, супу?
Слухаю.
А, Найскенс. Як ви?
Зрозуміло.
Маартхен!
- Що таке? - Тільки ти знав про Беллу!
- Що? - Вони дізналися про неї.
Німці її забрали.
- Ти вважаєш, що це я...? - А хто ще?
То був Ламберт.
- Ламберт? - Ламберт бачив Беллу.
Певно, то він розпатякав.
- Кімната. Твоя скринька. - Ми перевірили. Вона на місці.
Тримати її там небезпечно. Треба її забрати звідти, та й тебе теж. Іди до печери.
Якщо вони дізнаються, хто ти насправді, тебе точно відправлять до того табору для євреїв.
Тобі треба сховатися і якомога швидше.
У печері. Ти там будеш у безпеці.
Я піду з тобою. І залишуся з тобою.
Гаразд.
Але спершу я хочу піти й забрати свою скриньку.
Я візьму деякі речі, щось поїсти та одразу ж прийду до тебе.
- Що сталося? - Забрали родину Холтерманів.
- І Маартхен. - Вони ховали свиню.
Ламберте!
Туур?
Вони забрали її. Це все через тебе!
- Свиню? - Маартхен забрали.
- Маартхен? - Маартхен, Маартхен, ти, підлий зраднику!
- Тууре, відпусти мене. - Ні.
- Мерзотник! - Відпусти мене.
Ти німцям продався!
Що відбувається? Припиніть негайно! Чуєте?
- Що це означає? - Це правда? Про Маартхен?
- Маартхен? - Дівчинку, яка жила у Холтерманів.
А, ясно. Вона у в'язниці, у Маастрихті.
- Що такого вони зробили? - Порушили закон. І вони прекрасно про це знають.
І щоб я більше не бачив, що ви б'єтеся. Бійки нічого не вирішують.
- Ти куди? - У Маастрихт.
- Не треба. Це занадто небезпечно. - Для таких боягузів, як ти - так!
Тууре!
Тату, ти повинен допомогти Маартхен.
- Синку, я не можу. - Прошу тебе. Вона мій друг.
Такі дівчатка, як вона, тобі не друзі. Її відправлять до Німеччини.
- У концентраційний табір. - Що? Чим вона завинила?
Синку, вона єврейка, з Амстердама.
- Маартхен? - Ось.
Дивись...
Тамар Кац.
Це її справжнє ім'я.
- Тату, можна я подивлюся? - Звичайно, синку.
До речі, ти молодець.
Якщо б ти не згадав про ту свиню, ми б не зайшли цих доказів.
В машину!
Маартхен!
Тамар!
Відпусти! Забери свої лапи! Відпусти!
Дивись! Дружок фриців.
Зрадник. Німцям продався.
Ламберте...
- Мені треба поговорити з татом. - Гаразд, але...
Це терміново.
- Ламберт. - Тату.
Туур відправився до Маастрихту.
- Навіщо? - У в'язницю.
- Він хоче врятувати Маартхен. - Він звар'ював?
Будь ласка, він не знає, що робить.
Ти маєш допомогти йому, доки не сталося непоправного.
- Синку, я не можу. - Ти ж бургомістр.
Німці дослухаються до тебе.
Я не можу.
Тату...
Я поїду на збори гітлерюгенду разом з Роландом.
Туур Рамакерс.
Я все влаштував.
Тууру пощастило, що в нього такий чудовий друг.
Іди додому. Я скоро прийду.
І ще одне, Ламберте.
Синку, ти отримаєш власну залізницю.
Панове, чим я можу вам допомогти?
Тууре!
Маартхен...
Маартхен забрали.
Чому?
Вам треба тікати. І швидко.
Вони змусили Холтерманів розколотися. Забирають усіх.
- Одягайтеся. - Вуглику?
Біжімо.
- Сюди. Швидше. - Ворушіться, ворушіться.
Повертаймося. Швидше.
В поле!
Тато, що відбувається?
Рух опору весь час був у нас у селищі. Навіть Рамакерси.
Іди додому, синку. Поквапся.
Роланде, ми повинні залишитися!
- Я хочу поспати. - Не зараз, треба пройти ще трохи.
Ворушіться.
На землю. Швидко.
- Піднімаймося. Зараз. - Так, швидше.
Ворушіться.
Стійте.
- Тууре! - Синку...
- Тууре, віддай його мені. - Ні.
Ти і нас зрадив? Так само як і Маартхен?
- Звичайно, що ні. - Ти брешеш.
Я ніколи не брехав. На відміну від тебе.
У неділю ти сказав, що тобі треба допомогти Катрінхен.
Якби ти не збрехав, я б не побачив ту свиню.
Тууре, вам треба поспішати.
Німці прочісують селище й усю навколишню місцевість.
Ідіть печерою у Бельгію.
- Тууре, ти знаєш дорогу. - Ми не зможемо.
У нас немає ні їжі, ні ліхтарів - нічого.
Ідіть до печери.
Я зберу все необхідне й принесу вам.
Правда.
Правда, Тууре.
Я обіцяю.
Я нічого не знав.
Чесно. Про Маартхен.
Правда не знав.
Клянуся.
Ми чекатимемо на тебе в печері.
Ти знаєш, де.
Це пастка, я впевнений. Підемо іншим шляхом.
- Я знаю, як дістатись до Бельгії. - Там на нас можуть уже чекати.
Тату, будь ласка.
Лео, ходімо.
- Де криївка? Де криївка? - У печері.
Заходьте. Швидше.
Ворушіться.
Добре.
Ходіть сюди.
Сюди.
Це тут.
Спускаймося. Лео, ти перший.
Тату, давай.
Задуй свічку.
Хтось може увімкнути світло?
Вони пішли.
Забудь.
Твій друг не прийде.
Я ж казав.
- Ви там? - Ламберте, ми тут!
Тууре!
Ось те, що вам знадобиться.
Чудово! Дякую, Ламберте.
- Тримайте. - Ще раз дякую.
- Будь обережний, гаразд? - Ви теж.
Дякую.
- Тууре, ти йдеш? - Я зараз.
Ось. Це тобі.
- Так, правильно. Сюди. - Ворушіться.
Люди, сюди.
Українські субтитри – КрІаТивне Універсальне МедіаУгРуповування